Vi befinder os i Paris i december 1895.
Fem år tidligere er et Éole-fly lettet kortvarigt.
Måneden før er et tog i høj fart kørt ud gennem -
- Gare Montparnasses glasfacade.
Kaptajn Alfred Dreyfus er anklaget for spionage -
- og præsident Félix Faure har sendt tropper til Madagaskar.
Det er tre år, før Louis Renault bygger sin første automobil.
Og på Théâtre de la Renaissance -
- har den storslåede, mageløse sublime Sarah Bernhardt premiere -
- med et skuespil på vers af en ung ukendt digter:
"La Princesse Lointaine."
Ja, i min store have -
- som i månelys ligger badet -
- hører jeg så ofte brisen hviske i mine myrtetræer -
- og over Sidrabugtens grønne, blanke vand lader jeg mig bære -
- mens en ny dag spejler sig i min rigt ornamenterede galej...
Det går da godt, ikke sandt?
Vi går.
Og til lyden af lutterne, som plektret inciterer -
- giver jeg vinger til de vers, jeg reciterer.
- Kors, hvor er det langt. - Og på vers. Bevar mig vel.
- En udvandet Musset. - Af hvem?
Edmond Rostand. En ung, falleret digter.
- Ung? - Og "digter"? Ja, en slags.
Edmond. Bravo, min elskede.
- Syntes du om det? - I høj grad. Det var...
- Det var. - Hr. Rostand.
Jeg lægger Maurice. Kom snart hjem. Det bliver så afgjort en succes.
- Hr. direktør. - En fiasko. Det er en fiasko.
Selv de inviterede gik. Vi tager det af om en uge.
Jeg bad Dem skrive en komedie. De dér vers!
Entréen koster en franc. De vil ikke fortryde det.
Fænomenalt. Det er fænomenalt.
Hvor har du været?
"La Princesse Lointaine" er en fiasko. Jeg er mislykket.
Det er jeg. Men om ti år er der alligevel ingen teatre.
Kun "sale til fremvisning af levende billeder".
- Har du drukket, Edmond? - Du ved da, at jeg ikke drikker.
Hvad gør vi, Rosemonde?
Hvordan får vi råd til at leve i Paris, verdens dyreste by?
Den er muligvis den dyreste, men også den smukkeste.
Hvordan vi skal klare os? Nu laver jeg en kop urtete til dig.
Og så sætter du dig ned, tager din pen og skriver et mesterværk.
Arbejdet venter, min egen digter.
TO ÅR EFTER
- Mor? Jean er vågen. - Jeg går ned til købmanden, Edmond.
Jeg burde have 20 francs et sted. Dem må jeg have lånt Léo.
Jeg skal ud med ham i aften.
- På klods igen. - Inspirationen kommer, Rose.
- Sarah. - Rachel.
- Rosemonde. - Er digteren hjemme?
- Er De ikke i Amerika? - Jeg rejser igen i morgen. Edmond?
- Sarah er her! - Kæreste digter.
Sarah, jeg har faktisk et stykke, som De ville være pragtfuld i.
- Som Napoleon den 2. - Jeg har desværre ikke tid.
Jeg kommer, min kære digter, for at se, hvordan det går Dem.
Javist. Jeg kommer også på vegne af Coquelin.
Han er altid ude efter roller. Han er umættelig. En ædedolk.
"La Princesse Lointaine" betog ham, så nu fører jeg to genier sammen.
- Har du noget til ham? - Javist.
Glimrende. Du skal ind at se "Thermidor", som han medvirker i.
Tal med ham i pausen i eftermiddag. Gør indtryk på ham. Farvel, Roseline.
Monde. Rosemonde.
- Allerede i eftermiddag? - Glem ikke vores gæld.
- Jeg har ikke skrevet noget i to år. - Du må improvisere, Edmond.
Seks måneder efter markedsbrand kræver ofrenes familier erstatning!
Får jeg det glas rødvin?
Hav tålmodighed, thi derved vil din pine lindres, min ven.
Nu har jeg hørt det med. En veltalende neger.
Jeg må have hørt galt. Min hørelse spiller mig et puds.
Hvad? Jeg kalder en spade for en spade og en neger for en neger.
"Neger" slet og ret? Det er lidt vel kort, min gode herre.
De kunne, som en geograf, have sagt "afrikaner", "vestinder", "kreoler" -
- eller som en maler: "brun", "mørklødet" eller slet og ret "sort" -
- hvis De havde den konduite eller det vokabularium, der forventes i min café.
Da det ikke er tilfældet, ser jeg mig nødsaget til at vise Dem døren.
- Hvem tror han, han er? - Kig over døren, hvis De da kan læse.
Vin, der er skænket op, skal drikkes. Hvem vil have det?
"Det er lidt vel kort"...
"Det er lidt vel kort, unge mand."
Der grifles løs?
- Jeg skal skrive en rolle til Coquelin. - Coquelin? Det var pokkers.
Jeg skal træffe ham om en time og har ingenting.
- Hvilken slags rolle? - Historisk.
- På vers. Jeg skriver ikke prosa. - De er digter?
En mislykket digter, faktisk. Og om en time en fortabt digter.
Kom med.
En spottende digter. Dér har De Deres helt. Personlighed?
Åndfuld som Dem. Uheldig som jeg.
Tager nederlag og modgang med oprejst pande. Altså...
- Altså en franskmand. Periode? - Det 17. århundrede måske.
Det 17. århundrede. En adelsmand? En fyrste?
Nej, en soldat. En musketer. Er alle de bøger Deres?
Jeg har to ting efter min adoptivfar:
caféen og kærligheden til vers og prosa.
- De skriver også vers. Hvem er De? - Jeg hedder Honoré ligesom caféen.
- En musketer? D'Artagnan? - Han er brugt og for flot.
- Han skal være grim, måske vanskabt. - Men hans handlinger gør ham smuk.
- Jeg har det! Hercule de Savinien... - ... de Cyrano de Bergerac!
Og løft!
Ti minutter! Vi fortsætter om ti minutter.
Jeg skulle tale med Coquelin. Jeg er forfatter.
Fem minutter. Tal højt, frøken Cayolle. Man kan ikke høre Dem i galleriet.
Fem minutter! Har De en aftale? Ellers bliver De flået i småstykker.
- Hr. Coquelin? - Hvad?
- Jeg mener at have en aftale... - Ind med Dem.
Om forladelse, d'herrer, men jeg har et uhyre vigtigt møde.
- Kom dog ind, og tag plads. - Vi går, Coq.
- Men husk os nu. Vi glemmer ikke dig. - Jeg har pengene i morgen.
- Godt stykke. - Kom nu, Marcel.
- Pengeanbringerne Floury. Hårde tider. - Salen er jo fyldt op.
- Med inviterede gæster. Hvem er De? - Edmond Rostand. Jeg har skrevet...
"La Princesse Lointaine". Fjerde akt er for lang og rollebesætningen for dyr.
Dyster. Skriv en komedie som Feydeau.
"Så sødt det smage at elske uden at være elsket tilbage -
- lade sig betage, se, hvordan det sig vil mage."
- Kan De huske det? - Jeg husker alt smukt.
To minutter, hr. Coquelin.
Og Deres stykke? Komedie? Tragedie?
Tragedie.
- Komedie. - Titel?
"Hercule"? "Savinien"? "Cyrano"?
"Cyrano de Bergerac".
- Min rolle? - Cyrano.
En digter. Ypperlig duellant. Men grim.
- Grim? - Ikke ligefrem grim, men med en...
... stor...
... næse.
- En stor næse? - Ja.
En kæmpenæse, et fremspring...
- Er det teksten? - Starten. Stykket er ikke skrevet.
"Lidt vel kort, unge mand, når det på mangen en måde udtrykkes kan."
"Såsom..."
Såsom... Såsom...
Aggressivt: Herre, havde jeg en sådan næse, lod jeg den omgående amputere.
- Kan man det goutere? - Tæppet går nu, hr. Coquelin.
Jeg kommer. Er det det hele?
Beskrivende: Den næse er en klippe, en tinde, et forbjerg.
- Nej, ikke et forbjerg, en halvø. - Fortsæt!
Elskværdigt: Holder De så meget af fuglene små -
- at de giver dem et bræt at sætte kløerne på?
- Emfatisk. - Emfatisk? Lad mig se...
Emfatisk: Intet andet, majestætiske næse -
- kan dig forkøle, end når mistralen blæse.
Mistralen? Er denne Cyrano fra Provence?
En stolt gascogner. Stridslysten, men med hjertet på rette sted.
Jeg kommer! Dramatisk?
Når De har næseblod, er det Det Røde Hav.
- Beundrende? - Hvilket skilt til en parfumebutik!
Lyrisk?
En konkylie? Er De mon Triton?
Troskyldigt?
Hvornår skal vi besøge det monument?
- Militært? - Tag sigte mod kavaleriet!
Praktisk.
Hvad De end sætter Dem for, har De sikkert næse for'ed.
- Hr. Coquelin! - Første akt: Karakteren præsenteres.
Andet: Intrigen tilspidses. Tredje: Lykkelig slutning.
Sikke dog en redelighed, Tavernier.
Tre akter.
- Tre akter til Coquelin? Herligt. - Nej, skrækkeligt.
Ingen kender dig, og så bestiller Coquelin et stykke. Champagne!
Nogle kender mig, Léo.
- Og kun champagne, hvis du spenderer. - Ingen champagne, altså.
Deres bord, d'herrer.
Får jeg en rolle som ubegavet laps?
Der er ikke noget stykke. Hvad er det for et sted?
- Godaften, d'herrer. De ønsker? - At komme hjem.
- Jeg tager en absint. - Urtete. Jeg drikker ikke spiritus.
En absint og en urtete.
Jeg er forelsket. Denne gang er det alvor.
- Påklæderske, fager som vinden. - Luftigt.
Hun er sky, så hun vil kun se mig sammen med en veninde.
- To for éns pris. Hvornår? - I aften.
- Nej, Léo. - Veninden har briller, så hun kan læse.
Du elsker jo en vindtør konversation.
- Jeg er gift og skal skrive. - For kærlighedens skyld, Edmond?
Sig ikke Edmond.
Rosemonde må ikke... Sig Dorante, Valère eller Arnolphe.
Godaften, damer. Jeanne, Jacqueline.
- Min gode ven Georges. - Ligesom Feydeau, som jeg forguder.
- Dér har du ham. - Han driver gæk med dig, Jacqueline.
Der ser du. I er som skabt for hinanden.
Holder De af teater, Jacqueline?
Nej, jeg foretrækker musik. Eller komedier.
Og jeg holder så meget af poesi og vers.
- De er romantiker? - Ja. Blot født 50 år for sent.
Jeg skulle have spillet skuespil i 1850. Marianne, Camille, Marguerite Gautier.
Stereotype tragiske skuespillerinder.
I dag er jeg blot påklæderske for dem.
Men du betræder de skrå brædder, Léo.
I øjeblikket er det nu mest brosten, jeg slider på.
- Hvad med moderne teater? - Nej. Ibsen og Strindberg, gab!
Og André Antoine er døden. Kun én forfatter finder nåde hos mig.
- Edmond Rostand. Kender De ham? - En smule.
- Er han ikke lidt højtravende? - Jo. Det er det, jeg siger til hende.
Det er fremragende: "De smukkeste øjne er dem, der er fyldt med tårer."
- De kender det? - Udenad. Jeg vil så gerne træffe ham.
Han er nok høj og flot med lyse krøller på sin stolte pande.
Ja, det siger man.
Hvem er det?
- Når man taler om solen. - Courteline og Feydeau.
Feydeau må ikke se mig. Jeg arbejder på "Fruer på viften".
- "Fruer på viften" var skønt. - Jeg burde være på arbejde.
Her er til Deres drikkevarer. Tag dem nu. På gensyn.
Du har én beundrer.
- Edmond Rostand. - Og Léonidas Volny.
- Georges. - Rostand, mor Sarahs lille protegé.
Fiasko på fiasko og opstyltede vers fra en anden tid.
- Hvor længe har han været tavs? - Siden sidst Volny havde en rolle.
Så længe?
- Hils din hustru, Edmond. - Din er vel ikke vendt tilbage endnu?
Sæt det på hr. Feydeaus regning. Han er vores ven.
Champagne!
- Farvel, Léo. - På gensyn.
- Det er steget de bæster til hovedet. - Ja, succes, talent og penge.
- Enhver kan skrive en prosakomedie. - Ja, men skal den blive en succes...
Du er ikke hvem som helst, men min fremtidige hustrus yndlingsdigter.
Jeg kommer. Jeg kommer!
- La Comédie-Française! - Hvad er klokken?
Jeg vender tilbage med stil.
Blændende rollebesætning, overdådige kostumer og kulisser... Kvart i otte.
- Coquelin? I mit hjem? - Ja.
- Og nu har han vækket mine børn. - Om forladelse. Jeg går.
Vi læser første akt klokken fem. Er første akt klar? På gensyn.
Jeg er ikke engang begyndt.
Coquelin. De er tidligt på den. Léonidas Volny. Constant Coquelin.
- Kender De hinanden? - Léo frekventerer mine skuespillerinde.
Min søn, Jean. De så ham i "Thermidor".
Han skal optræde i alle akter.
Stykket, ja. Jeg har skrevet nogle linjer...
- Coquelin? - Clarétie!
- Min meget gode ven, direktøren. - Men stykket...
Jeg læser nogle uddrag og gentager det, De har gengivet for mig.
- Træd nærmere. - Clarétie!
- Hvad har du gengivet? - Intet som helst.
Er du stadig skuespiller, Jean? Ville du ikke noget andet?
Jo. Være bager. Men det vil far ikke have.
- Det er synd for fransk teaterkunst. - Ja.
Sådan en støvet historiker, der klynger sig til sin post.
- De er færdig, Coquelin. - Ignorante, bagstræberiske klovn.
Monarkist!
- Gik det godt? - Det fik et uheldigt udfald, kære børn.
Han raser over, at jeg forlod teatret og vil have mig bandlyst på alle scener.
- Og stykket? - Han siger, der ikke er nogen historie.
Og at de få vers, han hørte, var frygtelig ringe.
Men det bliver et godt stykke. Det skal bare skrives. Scenen kalder!
- Kom, Jean. - Ja, papa.
"Det skal bare skrives".
Kom nu, Edmond. Cyrano er digter. Han forstår at slås, og han er...
- Tilfreds? - Nej. Så var der jo ingen historie.
- Ked af det da? - Ja. Hvorfor? Fordi han er...
- Syg. - Ja, af hjertesorg.
Hans kærlighed til en kvinde er ikke gengældt, fordi...
- Hun ved det ikke. - Godt. Hvorfor?
Han vover ikke at sige det, da han frygter en afvisning, fordi han er grim.
Bag storskryderen gemmer der sig et følsomt hjerte. Godt, Léo.
- Og så? - Hvad med min rolle?
- Hvem er alle de mennesker? - Ja, hvem mon?
Kunne det tænkes, at de kommer for at se Georges Feydeaus stykke?
Tak, fordi De efterlod mig regningen. De skulle da drikke champagne. Urtete?
Godaften, Georges. Gratulerer med succesen.
Jeg skulle i øvrigt hilse fra din hustru.
- Det var ikke særlig elskværdigt. - Nej, den slags er din afdeling.
Jeanne.
- Jeg har savnet dig, Jeanne. - Næ, hør nu, hr.
Det er mig. Léo. Et kys?
Kom, kom, søde piger. Arbejdet kalder.
- Kom, mine små bier. - Farvel, hr.
- Godaften, du dér. - Godaften.
Så skal der syes og repareres.
Hun holder af romantik, ikke lystspil. Få hende til at drømme.
- Sig smukke ting til hende. På vers. - Vers sådan på stående fod?
"Godaften, smukke pige."
"Jeg var blot ude at gå i håb om et glimt af Dem at få."
En skuespiller gentager blot andres ord.
Dér er hun.
Hvad gør jeg?
Kald på hende, så hjælper jeg dig.
- Jeanne! - Er det Dem?
- Jeg vil gerne tale med dig. - De er for ubehøvlet. Gå.
Hvis mine ord kommer haltende...
... skyldes det mørket...
Hvad kommer det sagen ved?
De famler sig frem mod Deres øre...
- Det rimer ikke. - Det falder Dem ej svært mine at høre.
At de straks finder vejen -
- det undrer mig ej -
- thi til mit hjerte går de den lige vej.
Mit hjerte er stort, mens Deres øren er små -
- og Deres ord går nedad, det skal De huske på -
- mens mine skal til vejrs, det er en anden sag.
Nu stiger de dog fint højt op mod himlens tag.
Léo?
De fra jorden sig nu lettere svinger.
Selv har jeg det, som havde jeg fået vinger.
Ja, og De mit hjerte ville knuse, om De fra en sådan højde -
- lod et hårdt ord mod det suse.
- Jeg kommer ned. - Nej.
- Så kom herop. - Nej.
Den lejlighed får vi aldrig mer' måske til at samtale uden hinanden at se.
- Uden hinanden at se? - Ja, det er yndigt.
Jeg er den mørke skygge, og De det lyse skær.
- Edmond! - Stol på mig.
Aldrig førhen kom min tale fra mit hjerte.
- Hvorfor ikke? - Da talte jeg gennem...
Gennem hvad?
Den svimmelhed, enhver må gribes af under Deres blik.
Men I aften synes det mig, at jeg taler med Dem for første gang.
- Deres stemme har en anden klang. - Ja, en helt anden.
Her i tusmørkets sorte dragt tør jeg være mig selv, så er det sagt.
Hvilke ord vil De da til mig sige?
Alle dem... alle dem, der falder mig ind.
Dem, jeg i mit hjerte har lagret, uden at sætte dem i buket.
Jeg elsker Dem, kan knap få vejret. Jeg kan ikke mere.
Dit navn klinger som tusind klokker i mit bryst.
Og lyden er der bestandigt, klokkerne ringer, det er ej forstandigt.
Ja, det er kærligheden, der mig beruser.
Lad døden blot komme. Jeg har beruset dig og beder kun om én ting.
- Et kys! - Hvabehar?
- Vent. - Nej, nu!
- Bad De ikke...? - Jo, men det var alt for dristigt.
- De insisterer altså ikke? - Jo, men ikke for meget.
De skal ikke skænke mig det kys. Ti stille, Léo.
- Hvad siger De? - Jeg tyssede på mig selv.
Kys mig. Kom op, og kys mig.
Der ser du. Jeg kommer op.
Jeanne?
Du gode Gud!
Léo? Er De i live?
- Kun lige akkurat. - Vi tager på turné. Se at komme Dem.
- Jeg skal forsøge. - Vær mig tro.
- Skriv til mig. - Dét lover jeg.
- Mit skuespil, Léo. - Min ryg, Edmond.
Jeg har mit skuespil. Cyrano og Christian elsker den samme kvinde.
- Hvem er Christian? - Det er dig.
Cyrano er begavet, men grim. Christian er flot, men dum.
Det er mig!
Cyrano tilbyder Christian at hjælpe ham med at erobre Roxane.
- Hvem er Roxane? - På balkonen om aftenen. Tredje akt.
- Hvad med de første to? Hvad skal du? - Ud at finde Coquelin.
- Nu skal De høre, hr. Coquelin. - Kom, Edmond. Træd nærmere.
Smukt, ikke?
Brændt ned to gange og begge gange bygget op. Elektrisk oplyst.
- Salen? Den er smuk. - "Thermidor" spiller kun i en uge.
Jeg har kun lejet teatret i et år, så den 1. januar må jeg aflevere nøglerne.
- Medmindre jeg får en succes i år. - Vi skriver den 5. december.
Derfor skal De skynde Dem at skrive "Cyrano" færdig.
- Vi kan ikke sætte det op på tre uger. - "Tartuffe" tog Molière en uge.
Stykket er ikke skrevet.
- Salen er for stor. 1000 sæder. - 1050.
- Hvem betaler kostumer og prøver? - Prøverne betaler vi da ikke for.
- Men hvad med resten? - Har du noget til os, Coq?
Her er resten. Jeg skylder Dem penge, men tilbyder Dem en succes.
Det nye skuespil af Edmond Rostand. Han er genial.
Eftergiv min gæld, og få del i en garanteret succes.
- Som "Thermidor"? - Det var ikke af Rostand.
Rostand eller ej, det er jo en fiasko hver gang.
"Cyrano" får premiere til jul og bliver en stor succes.
- Hundred skuespillere på scenen. - Hundred?
Og tusind, der slås om pladserne. Jeg lugter friske penge.
Jeg gør Dem en tjeneste.
- Kan vi få lov at læse stykket? - Javist. Der er prøver i morgen.
- Stykket er jo ikke skrevet. - Nej. Skriv det.
Jeg har skrevet et brev til Jeanne. Sig mig din oprigtige mening.
Der er prøve i morgen, og jeg har ikke en linje.
Tænk ikke over, hvad De skriver, men skriv blot, hvad De tænker.
- Filosof. - Bardiskfilosof, ja.
- Fem minutter, så hjælper jeg dig. - Hvordan skulle du kunne det?
Nej! "Jeanne, Jeanne, Jeanne, jeg elsker, elsker, elsker dig."
- Er du begyndt at stamme? - Jeg kan ikke skrive om kærlighed.
- Hvad skal jeg da skrive? - Det aner jeg ikke, Léo.
Skriv: "Jeanne, skønne, fortryllende Jeanne."
"De er uden at vide det en dødelig fare, så udsøgt, så naturlig."
"En naturens snare, en moskusrose ren og pur, hvori..."
Ja?
"Hvori kærligheden ligger på lur."
Ikke ringe.
Edmond? Edmond?
- Edmond? - Jeg skriver, Rose.
Det kan jeg godt se.
Vækkede jeg dig? Jeg letter på pennen.
Edmond? Har du mødt en anden?
Ja. Min inspiration.
CYRANO DE BERGERAC 1. AKT
Man må ikke spise i teatret. Man må ikke ryge i teatret.
Og frem for alt: Pas på lemmen, som ikke slutter ordentligt til.
Falder man derned, kommer man til skade.
Mit navn er Constant Coquelin. De kender mig.
- Vi skal sammen skabe et mesterværk. - Det har man hørt før.
Forfatteren, Edmond Rostand, er genial.
- Det har man hørt før. - Hvor gammel er han?
37 år. Har skrevet under pseudonymer.
Hvilke?
- Læs første akt. - Kun første akt?
- De øvrige følger snart. - Og det skal sættes op på tre uger.
Det er før set. Tilbage i 1862 i Montbéliard...
- Der har vi vores støtter. - Sikke en flok.
- Hvad koster de? - Mindre, end de indbringer.
- Det er på vers. - Læs nu bare.
- Det går aldrig godt. - Rollerne.
Som Christian har jeg tænkt på Jean.
Christian er den unge førsteelsker, og Jean er ikke just...
- Vil du være den unge førsteelsker? - I grunden ikke.
De Guiche, da? Den skumle greve, Cyranos fjende.
- Nej! Er De sikker? - Helt sikker.
Så bliver det de Guiche. Og Volny spiller Christian.
- Ja. Et mere traditionelt valg. - Rollen er din.
Tak, chef. Hvad med brevet til Jeanne?
Det er nok bedst slet ikke at sende noget.
- Tror du? - Spil kostbar, så kommer hun til dig.
Hør, første akt mangler lidt af det frække.
- Hvabehar? - Det frække. Lir.
Der er ingen kvinder med.
Der kommer først en med i anden akt, men hun er værd at vente på.
- Maria. - Hun hedder Roxane.
- Maria Legault skal spille Roxane. - Roxane er en 20-årig dannet pige.
- Skuespillerinder er aldersløse. - Hun er 40.
- 45 år og lunefuld. - Hun er ikke engang smuk.
- Vi sminker hende. - Hvorfor pokker lige hende?
- Det er vores sag. - Det er meget enkelt.
Får hun ikke rollen, trækker vi os, og så mister Coquelin sit teater -
- De mister Deres skuespil, og alle har spildt deres tid.
Hvorfor Maria Legault?
De tror begge, at hendes søn er deres.
Skal producenter nu til at nøde os til at tage deres elskerinder med?
Er hun i det mindste sympatisk?
Nej, nej og nej!
- Det er en fremragende rolle. - Det bliver den.
Er det finansieret af brødrene Floury? Så siger jeg ellers tak.
- Jeg er helst fri for at se dem. - For vores venskabs skyld, Maria?
De må bare skrive en god rolle til hende.
Der er kommet et brev til Léo. "Léonidas Volny, c/o Edmond Rostand."
Han har jo ingen adresse, så...
- Parfumeret. - Du kender Léo.
- Hvem har lært ham at skrive? - Jeg. Vil fruen have mig undskyldt?
Om forladelse, hr. Skal jeg lukke døren?
- En kop urtete? - Ellers tak.
Sikken åndrighed den pige besidder.
"Kære Roxane..." Nej, Jeanne.
Ja! Hvis det er Coquelin igen, dræber jeg ham.
- Coquelin. Hvor herligt. - Jeg dræber ham!
Hvor meget sover De?
- De har vel skrevet en akt? - Siden i aftes?
Hvad er det?
Det er et kærlighedsbrev. Til hvem?
Det er til "Cyrano". Et kærlighedsbrev, ja.
Fra Roxane til Christian og Cyrano. Og fra Cyrano og Christian til Roxane.
- "Jeanne"? - Jeg har ikke besluttet mig for navnet.
- Glimrende. Vi læser det op for Maria. - Glimrende.
Det er smukt. Glem nu ikke at skrive en duel-scene til mig.
- En hvad? - Jeg var en god fægter i sin tid.
Må jeg spørge Dem om noget?
Forestil Dem, at Cyrano var gift.
- Er han da det? - Nej, men forestil Dem, at han var.
Han hjælper Léo... Christian med at få Roxane ved at skrive breve for ham.
- Med at få hans kone? - Han er ikke gift med Roxane.
- Så han er ikke gift? - Jo. Men ikke med Roxane.
- Hvem da? - Pyt med det.
Er det respektløst over for konen at skrive breve til Roxane?
- Er Cyranos kone køn? - Det er sagen uvedkommende.
- Bør hun ikke være det? - Jeg spørger bare, om...
Jeg kræver en privat påklæderske. Og korsikanerne skal ikke vise sig.
Og jeg vil have den største garderobe. Nej, to.
Udmærket.
- Jeg skriver under på én forestilling. - Nej, hør nu, Maria.
- Én. - Er der andet?
"Lad mig takke Dem først."
"Den kedelige laps, det Dem i går så tappert lykkedes at knægte -
- ham havde en, som mig efterstræber, besluttet, at jeg skulle ægte."
- "Et skalkeskjul!" - Vi ses på scenen, hr. Cyrano.
Så længe De skriver sådan, må De sørge for at have Roxane ved hånden.
Jeanne eller Roxane. Deres muse.
"Da har jeg kæmpet, o min gud -
- for Deres smukke øjne og ej min stygge tud."
Prøve!
- Hvad skulle det være, hr. digter? - En urtete uden sukker.
- Går det fremad med Deres stykke? - Så småt.
"Jeanne, tilgiv mig, at jeg ikke har skrevet så ofte, som De fortjener."
"Som bod for denne nedrighed kan De tro -
- at De hver dag skal få et brev eller to."
- Værelse 14. - Javel.
"Mit hjerte skriger efter Dem."
"Kunne kys presses ned i en kuvert, ville De læse mit brev med læberne."
Det er smukt. Har du i sinde at svare ham?
Der er post, Edmond. Til Léo.
- Jeg tror, han venter det. - Fra hvem?
Aner det ikke.
Jeg har intet hørt, Edmond. Bør jeg ikke skrive? Sende blomster?
- Nej, stol på mig. Anden akt. - Allerede?
Cyrano erfarer, at Roxane elsker Christian -
- og lover kusinen at passe på den unge soldat.
- Og duellere for ham? - Nej.
Christian forstår sig ikke på kvinder, så Cyrano tilbyder sin hjælp.
"Kan du hver dag gentage det, jeg lærer dig?"
"Lad mig fra min bøffellæderjakke puste sjæl i din broderede silkefrakke."
"Vil du det?"
"Roxane skånes for skuffelsens smerte, -""
- hvis vi sammen erobrer hendes hjerte."
39 replikker er ikke meget.
- Nej, det er få. - For få.
Fortæl d'herrer, at jeg siger til, hvis jeg vil høre korsikansk polyfoni.
Edmond? Edmond? Hvor er han blevet af?
Urtete, som De bad om. Værsgo og velbekom'.
Som skribenten dog skribler løs.
- Tredje akt. Balkonscenen. - Allerede?
- Skal der bygges en balkon? - Ja, Roxanes balkon.
Cyrano opnår kys og ægteskab for Christian.
- Hvad med min duel? - Der er ingen duel.
Roxane har mange replikker, Maria.
For mange. Hvordan skal jeg huske dem?
- Er der ingen duel? - Nej. Teaterstykket er jo slut.
Ja, og tidsplanen holder. Prøve!
Ja, stykket er færdigt.
- Her er jeg. - Her skriver jeg en rolle til dig...
Fra nu af kommer jeg til tiden. Hun har skrevet til mig på teatret.
- Er det til dig? - "Léo Volny, Saint-Martin-teatret."
"Jeg venter dig. Kom og overrask mig." Hun elsker mig.
Hun er i Issoudun. Jeg er tilbage til generalprøven.
Sig mig, var det Volny, der gik igen uden at have sat sine ben på scenen?
Med forlov?
- Næste tog til Issoudun? - Det er lige kørt, så om tre timer.
Tag til Orléans og videre med lokaltoget til Châteauroux.
Derfra ekspressen til Bourges og videre med sporvogn.
Eller også kan De tage droschen direkte.
Næste!
Etampes, Pithiviers, Orléans, Vierzon, Issoudun, Montluçon, Limoges.
- Er det droschen til Issoudun? - Ja. Vi er der om seks timer.
ISSOUDUN SEKS TIMER SENERE
Påklæderske Jeanne Dalcy?
- Og De er...? - Ventet.
- Værelse otte. - Tak.
Jeanne Dalcy, påklæderske på "Fruer på viften"?
Og De er...?
Jeg... Jeg hedder Georges.
- Feydeau? Hr. Feydeau? - Javist.
Georges Feydeau? Jeg har set alle Deres stykker.
"Dameskrædderen", "Katten i sækken", "Dueslaget".
Og det med hotellet... "Hotel Paradiso"!
"Fru Paillardin! Tevandet koger!"
Kors, hvor jeg lo. Jeg lo og lo.
Om forladelse. Værelse otte. Må jeg bede om en autograf?
- Naturligvis. Deres navn? - Hippolyte.
Når min kone hører det...
- Vent lidt, Léo. - Hvad laver du her?
- Har du fulgt efter mig? - Glem den pige.
Hun er smuk og begavet og elsker mig.
- Det er ikke dig, hun elsker. - Er der en anden Léo på teatret?
- Ja. Det er kompliceret. - Du er. Jeg er en simpel mand.
Ja, netop.
- Hvem er det? - Det er mig. Léo!
Godaften.
Jeg vidste, at De kom. Skynd Dem. Min veninde er straks tilbage.
- Hvorfor denne pludselige trang? - De burde skrive romaner. Skuespil.
- Jeg? Hvorfor? - De har et umådeligt talent.
Tak, men talent for hvad dog?
- De sagde? - Ingenting.
"Den stund oprinder uundgåeligt, hvor alle smukke ord bringer sorg."
- Hvabehar? - Det var det, De skrev til mig.
- Det, jeg skrev? - Ja, har De ikke skrevet?
- Jo, jeg har skrevet meget. - Hver dag. To gange om dagen.
- To gange? - Åndfuldt og veloplagt.
Jeg undskylder, at jeg elskede dig for din skønhed først.
Under balkonen sagde du så smukke ting -
- at jeg måtte elske dig for både din skønhed og din sjæl.
- Og nu? - Nu?
Nu er det kun din sjæl, jeg elsker. Skulle din skønhed falme...
- Ville du da stadig elske mig? - Ja. Grim.
- Sagde jeg noget forkert? - Nej, men jeg gør det rigtige.
Bliv. Jeg sagde blot, at jeg elsker din genialitet.
Jeg må skuffe dig med, at jeg skal have en snak med geniet.
Hvad mener du? Léo?
Jeanne Dalcy, påklæderske på "Fruer på viften"?
- Og De er...? - Georges Feydeau, forfatteren.
- De er ikke Georges Feydeau. - Jo, jeg er Georges Feydeau.
- Det her er et pænt sted. - Jeg er også rigtig pæn.
- Jeg ved ikke, hvem De er. - Georges Feydeau, som sagt.
De er ikke Georges Feydeau. Nej, nej og atter nej. Det er De ikke.
Jeg siger Dem, jeg er Georges Feydeau.
Vel er De ej.
Georges Feydeau befinder sig nemlig lige nu oppe på frøken Dalcys værelse.
- Dér er Georges Feydeau. - Hvad laver De her?
Det er en lang historie. Stationen, hr.?
- Edmond? - Volny?
- Georges, har du set Edmond? - Han er taget på stationen.
Léo?
Jeanne? Hvorfor er De ikke på teatret?
- Jeg faldt hen. - Med hvem?
Jeg løber op og skifter.
Må jeg bede om Deres autograf?
- Naturligvis. Deres navn? - Hippolyte.
- Jeg er beskæmmet. - Ti stille.
- Edmond! - Jeg kan forklare det.
- Hvor mange breve? - Mange. Stykket skal være færdigt.
- Hvad er forbindelsen til brevene? - Jeanne.
- Er hun din elskerinde? - Min muse.
Det er platonisk. Og hvis du går i seng med hende -
- slutter korrespondancen, og jeg kan ikke skrive mere.
- Du er gal. - Ja.
Jeg er jo forfatter. Uden breve, intet stykke, og så er du arbejdsløs.
- Sæt nu jeg elsker hende. - Vent til premieren.
- Hun elsker brevskriveren. - Nej. Hun får aldrig noget at vide.
Hvad så når hun ser "Cyrano"? Når hun opdager, jeg ikke er digter?
- Der kommer andre kvinder. - Der kommer også andre stykker.
- Endnu en akt? - Muligvis to.
- Der er premiere om fjorten dage. - Ja.
Fjerde akt.
De Guiche sender Christian og Cyrano til Arras i håb om, at de bliver dræbt.
Belejringen er hård -
- men Cyrano krydser fjendens linjer med breve til Roxane.
- Hver dag? - To gange om dagen.
- Og hvad sker der så? - Det ved jeg ikke.
Min garderobe er mørk som graven, og mine kostumer passer ikke.
- Og hvornår kommer dekorationerne? - Snart, Maria. Edmond har nye scener.
- Igen? Spær ham inde. - Måske skulle vi lade Roxane dræbe.
Hvorfor har ingen sagt, at man har prakket mig en ny påklæderske på?
- Léo? - Jeanne? Er du her?
- Jeg kommer på grund af dine breve. - Vent på mig i caféen.
Nej, jeg bliver her. Jeg er Maria Legaults nye påklæderske.
Så starter vi. Find jeres pladser.
Prøven starter nu. Jeg står i kulissen.
De mored' i går med Deres verseduel min onkel Riche... lieu.
- Han ønsker at træffe Dem. - Milde himmel.
Har De ikke fem akter på vers eller noget af den art?
Få nu din "Agrippina" på scenen i en fart.
- Så bring ham den. - Nej. Så bring ham den.
Nej. Så bring ham den. Så... bring... ham... den.
- Så bring ham den. - Nå!
Så bring ham den.
Dialogen er ikke god i denne scene. Vi går over til balkonscenen.
Balkonen. Vi fortsætter med balkonscenen.
Jeg troede, det var generalprøven og ikke endnu en prøve.
Gud fri mig vel, hvor er det professionelt!
- Hvor er Volny? - Jeg er her.
- Hvorfra? - Hvis mine ord kommer haltende...
Hvis mine ord kommer haltende, skyldes det mørket.
- De famler sig frem mod Deres øre. - Det falder Dem ej svært mine at høre.
At de straks finder vej, det undrer mig ej -
- thi til mit hjerte går de den lige vej.
Mit hjerte er stort, mens Deres øren er små -
- og Deres ord går nedad, det skal De huske på.
Mine skal til vejrs, det er en anden sag.
Tak. Læg rekvisitterne på plads, og lær replikkerne til i morgen.
Vi når aldrig frem til premieren.
Det har man før set. I "Kys mig, snut" i Calais.
Jeanne, lad mig forklare.
Jeg har forstået, at det var Rostand. Brevene stammer fra stykket.
Har De måske skrevet dem? Georges, Deres ven er en simpel afskriver.
En simpel afskriver.
Jeanne? Skal jeg selv klæde mig af? Hold nallerne fra min påklæderske, Léo.
Edmond, gør stykket færdig i stedet for at stå og glo.
Hun kaldte Dem Edmond. Hun kaldte ham Edmond.
- Er De Edmond Rostand? - Nej, nej.
- Hvordan var generalprøven, Edmond? - Kostumerne duer ikke, Edmond.
- Visse skuespillere er ringe, Edmond. - Jeanne!
Undskyld, men jeg har brug for lidt fred og ro.
Særlig ham den fede, der spiller skurk. Hvem er han?
Det er min søn.
Léo? Er du her?
Det var altså Dem?
Ja. Forfatter Edmond Rostand. Ingen lyse krøller på en stolt pande.
Brevene var Deres ord. Deres følelser. Léo har fortalt mig om brevene.
- Der er en forklaring. - Léo ville intet sige.
Jeg skrev til Dem, men jeg elsker Dem ikke.
- Og De elsker Léo. - Nej. Ikke mere.
Jeg ville elske forfatteren til de ord, om han så var grim, hvilket De ikke er.
- Jeg er gift, Jeanne. - Og hvad så?
- Jeg har to børn. - Og hvad så?
- Jeg elsker min kone. - Hvorfor skrev De så til mig?
Fordi De... inspirerer mig.
Jeg længes efter Dem.
For Deres skønhed og åndrighed er jeg rede til at opgive alt.
Og i tillæg til skønhed og åndrighed ser jeg hos Dem noget -
- som jeg ellers kun har set hos min kone for længe siden.
- Hvad er det? - De beundrer mig.
Jeg evner stadig at få en kvindes øjne til at skinne med mine vers.
Ja, mine øjne skinner. Kys mig.
Nej, De forstår det ikke. Det er kun længslen, der tæller.
Længsel driver mænd til at erobre imperier, skrive romaner og symfonier.
Men når længslen er tilfredsstillet, stopper deres bedrifter.
Hvad med min længsel?
Hvis jeg nu længes efter at tage Dem fra Deres kone, -
- som ikke beundrer Dem mere?
Og hvis det, jeg længes efter, er at få tilfredsstillet den længsel?
- Roxane. - Jeanne.
Roxane opsøger dem. Hun springer på en drosche beruset af hans breve.
Hun krydser fjendens linjer for sin mand. For Christian.
Hun kommer med forsyninger til alle, og da de bliver alene, siger hun...
- Det skyldes brevene. - Naturligvis.
Christian siger til Cyrano: "Det er dig, hun elsker."
Cyrano tør ikke tro det, men intet står nu i vejen for deres kærlighed.
Bortset fra...
... at Christian dør. Han bliver skudt af en musket.
Det gør Cyrano tavs. Han trækker sig ind i stilheden.
- For evigt. - For evigt.
Der er De jo, Rostand. Han er her, Ange.
- Forstyrrer vi? - Ingenlunde.
- Vi... øvede en scene. - Marcel har talt med denne skuespiller.
- Ham, der spiller de Guiche. - Jean.
- Han er enfoldig. - Lidt langsom.
- Han er enfoldig. Uerfaren. - Uskyldig, ganske enkelt.
- Vi ejer faktisk et glædeshus. - Et bordel.
Kunne det tænkes, at en "indvielse" ville indgyde ham mod?
På vores regning.
- Edmond? - Det blev desværre sent, Rose.
Mit livs mest katastrofale generalprøve.
Ingen kulisser, kostumer i laser, stykket er ikke færdigt -
- skuespillerne er dårlige, og pengemændene er ruffere.
En dag, der ikke kunne være mere rædsom...
Der er en forklaring.
Så forklar mig, hvorfor jeg ikke skal flytte hjem til mor med dine børn.
Jeg skrev for Léo, og hun svarede mig.
Har hun forelsket sig i dig?
- Nej, i ham. - Er det sandt?
Hvorfor ligger brevene så her? Har Léo overhovedet læst dem?
Og er de breve, du har skrevet, smukkere end dem, du skrev til mig?
- Rose, min egen... - Er jeg ikke attraktiv nok mere?
Ikke ung nok? Er du nødt til at søge inspiration andetsteds?
- Ja. - Ja?
Ja, inspiration. Ikke kærlighed.
Du har i ti år stået last og brast med mig -
- og trods fiaskoer læser du mine ting, retter til og beroliger mig.
Men i dag betvivler du med god grund mit talent.
Denne pige... Jeanne, hun tror på mig. Mine ord får hende til at drømme.
Jeg har brug for hende for at færdiggøre mit stykke.
- Dit stykke... - Det stykke, min egen...
Det stykke har alt det, jeg ikke har: mod, humor og heltemod.
- Kærlighed? - Inderlig, gensidig kærlighed har jeg.
I stykket er der tale om uopnåelig, utilfredsstillet, evig kærlighed.
Hav tillid til mig, min egen, indtil premieren.
Ingen kærlighed varer evigt, Edmond.
Jeg synes ikke, du skal sove her i nat.
- Var han ikke et udsøgt menneske? - Jo, Roxane.
En mageløs digter? Var hans ånd ikke ædel?
Og havde han ikke et hjerte, der bankede varmt og kærligt?
- Han er død. - Og jeg må dø med ham.
- Det er mig, hun græder over. - Der hører jeg signalet.
- På mit brev er der blod og tårer. - Overgiv Dem!
- De vinder fod for fod. - Stå hende bi. Jeg går til slaget.
Hans blod. Hans tårer.
Hun besvimer.
- Hold ud! - De har bevist Deres mod. Frels hende.
Vi vinder, hvis De vinder...
- Tid! - Tid, ja. Undskyld.
- Udmærket. Adjø, Roxanne. - Av!
- Så vær dog lidt forsigtig! - Undskyld.
- For meget røg, Lucien. - Ja, hr. Coquelin.
Og larm. Jeg mister stemmen før premieren.
Her er krig, så vist er der larm. Christian er død, Roxane er fortvivlet.
- Vi er på vej i krig. Hvor er komedien? - Ja, der mangler en akt.
- Endnu en? - Med en lykkelig slutning?
- Jeg ved det endnu ikke. - Det skulle være en komedie, Edmond.
Jeanne? Mit ærme er gået fra igen. Man skulle tro, det var cirkuskostumer.
Edmond, den skuespiller er umulig.
Ja, verdens dårligste skuespiller, men hvad skal jeg gøre?
Hvem taler De om?
HØNSEHUSET
Det er en umådelig dårlig idé. En umådelig dårlig idé.
Kan du lide vores hus, Jean?
Hør, chef, hvornår skaffer De mig en rolle ligesom Maria?
Snart, Suzon. Og indtil da... tag dig af den herre.
Godaften, skat. Skal du med op?
"Ligesom Maria?" Har Maria arbejdet her?
Godaften.
- Er De syg? - Tuberkulose. Og De?
Nervesvækkelse.
- De forlyster Dem ikke? - Nej. Jeg er gift.
Det er jeg også. Som alle de øvrige gæster formentlig.
- De er vist ikke franskmand. - Russer. Jeg ledsager en ven.
Constantin forlyster sig. Han er forlystelsessyg.
- Ved Deres kone, at De er her? - Nej. Hun ville slå mig ihjel.
Er hun også jaloux? Hvordan taler De hende fra at være jaloux?
Jeg siger, at jeg skal dø. Så tilgiver hun mig.
- De lyver for hende? - Nej, jeg skal dø. Det skal alle.
- Ja, alle skal dø... - En skønne dag.
Ja, alle skal dø en skønne dag.
Alle skal dø en skønne dag... Ja! Tak skal De have. Edmond Rostand.
- Tjekhov. - Prosit.
Nej, mit navn er Tjekhov. Anton Tjekhov.
- Jeg kunne ikke. Ikke på den måde. - Godt. Det var også absurd.
Hør, Jean. Hvorfor bryder De Dem ikke om at spille de Guiche?
Jeg kan ikke lide ham. Han er ond.
- Hvordan går det med stykket? - Jeg tror, det er færdigt.
- Helt færdigt? - Det synes jeg. Men er det godt?
Maria vil klage over for mange replikker og Coquelin over ikke at få sin duel.
- Ham fægte? - Som i "Fanfan, ridderen af tulipanen".
Han kan ikke recitere vers, mens han kæmper.
Med værdighed min hat jeg kaster fra mig -
- og stolt jeg lader kappen fare samme vej.
Jeg griber klingen, ser min chance og snurrer rundt med elegance.
Men sidst i verset, skal De vide, sætter jeg en... douche?
- "En touché". Er De tilfreds? - Henrykt.
Sidste akt. Scenen foregår 15 år senere i et kloster.
Da Christian dør, går Roxane i kloster.
Cyrano besøger hende en gang om ugen.
- Har han skrevet en akt på én nat? - Det er før set. I Chatou i 1875...
- De skal spille de Guiche. - Mon jeg dog kan nå at lære...?
- Det vil De ikke? Men så... - Jo! Jeg vil gerne spille de Guiche.
- Rollen er Deres. - Det er Jeans rolle.
Jean skal spille Ragueneau, konditor og digter.
- Anden akt foregår hos ham. - Har han skrevet den om?
- Jeg har skrevet alle akter om. - Konditor?
- Ja, far. Er han rar? - Han er for rar.
Vi skal bruge en hustru til ham og nogle nonner til femte akt.
- Skaffer De piger? - Piger? Hvad for nogle piger?
- Vi skal også bruge et træ. - Her?
Ja, her. Altså femte akt...
Cyrano lever i yderste armod, men besøger ugentligt Roxane.
En dag kommer han for sent.
For første gang beder han om lov til at læse brevet fra Christian.
Det brev, hun har værnet om i 15 år.
Mørket falder på -
- og trods halvmørket reciterer han brevet.
Roxane indser, at han har skrevet det. Han kan ikke længere benægte det.
Han er tvunget til at indrømme, at han elsker hende.
Hun spørger: "Hvorfor så bryde den ædle tavshed i dag?"
Ja, hvorfor?
Cyrano tager hatten af, og hans hoved er svøbt i blodige bandager.
Han har fået et brændestykke i hovedet.
Ved at rejse sig op og besøge Roxane -
- har han underskrevet sin egen dødsdom.
Smilende og med klar stemme siger han...
- Constant Coquelin? - Nej, det er den herre. Hvad...?
- Constant Coquelin? - Ja?
Ved dekret har Constant Coquelin grundet kontraktbrud -
- forbud mod at optræde på Paris' teatre.
- De spøger. - De skal indstille Deres prøver.
Jeg har fuldmagt til at blive indtil premieren.
- Clarétie vandt. - Vi går til kamp.
Mod et dekret? Man må erkende sine nederlag.
Når Coquelin ikke er med, opgiver jeg også den her katastrofe.
De har ikke engang læst akten. Vil De ikke nok fortsætte?
"Ellers tak, hr.", som De så udmærket skriver.
- Nu er der kun én ting at gøre. - Hvad er det?
- At beruse sig. - At beruse sig meget.
Det lugter jo af en succes.
Men katastrofal generalprøve, vellykket premiere.
Gå ad helvede til, Georges.
Jeg vil være blandt publikum. Knæk og bræk, d'herrer.
Ja, for det spiller nok kun den ene gang.
- Hvornår har De premiere? - Om en uge, men jeg må ikke spille.
- Kostumerne hænger i laser. - Og Roxane har forladt skuden.
En fiasko. Én stor fiasko.
Deres stykke er sublimt, hr. Rostand. Og sikke en rolle, hr. Coquelin.
- Den fik mig til at græde. - Mon dog?
Tror De aldrig, jeg har måttet kæmpe for min café?
Tror De, min hudfarve gør mit liv lettere?
Den afspejles i gæsters såvel som personales krænkende blikke.
Men ét sted står vi side om side i skyggen:
I teatret.
Jeg har set en mand kæmpe mod fordomme, nægte at gå på kompromis -
- dø for sit ideal.
De har guld mellem Deres hænder, en uvurderlig juvel.
Skal den gå over i glemslen eller være fransk teaters største triumf?
Lyt til Cyranos ord, vær sublime. Giv jer hen til dette teaterstykke.
For jeg forsikrer Dem, at De aldrig vil støde på noget bedre.
Comédie-Française?
På Molières tid begravede man skuespillere uden for kirkegårdene.
Kunstnere som Dem lever på kanten af borgerskabets samfund.
De er hævet over loven!
Kun døden kan stoppe en skuespiller.
Og som Beaumarchais sagde: "Kun små mennesker..."
"... frygter det, der står med småt."
Hvad så nu?
Til Porte Saint-Martin!
Hvad gør De? Jeg anmelder Dem.
- Få ham af vejen. - Jeg forbyder Dem det!
- Spær ham inde i Hønsehuset. - S'gerne.
På scenen!
Husk, at lemmen sidder løst, og at rygning er forbudt.
Og at vi ikke har nogen Roxane.
Hvorfor har jeg ikke fået besked om, at vi sætter os op mod autoriteterne?
Meget kan man sige om mig, men jeg er ikke nogen kryster.
Det glæder mig at se Dem igen, Maria.
- Sig mig, er Volny her stadig ikke? - Jeg er her.
Kostumerne skal ordnes, så jeg hentede en ven.
Goddag, folkens. De har brug for hjælp?
Jeg kommer altid gerne en afklædt skuespiller til hjælp. Ja, herregud...
- Det er mine klæder. - Ren 1895.
Du er savnet på Palais-Royal, skat. Vi har noget at se til.
Det har vi også. Mine damer og herrer, vi har premiere om en uge.
Klar.
- Fru Bernhardt... - Sig bare Sarah.
Hvad syntes De om det amerikanske publikum?
Det ligner sig selv: et stort, støjende, begejstret barn.
Jeg ser frem til at møde mit parisiske publikum igen: en reserveret voksen.
- Fortæl om stykket. - "Les Mauvais Bergers".
Det er en proletarisk tragedie...
Nej, det nye stykke af Edmond Rostand, med Coquelin.
Det har premiere i aften. En komedie på vers. Fem akter.
- Fem akter? Hvad hedder det? - "Cyrano de Bergerac".
ET SKUESPIL I FEM AKTER AF EDMOND ROSTAND
Tæppet går om en time.
"De har så yndefuld en gang og står blandt blomster som den sorgfri..."
- Hvad mumler du? - Et digt af Musset. Lidt lærdom.
Bedre sent end aldrig. Knæk og bræk.
- Vi mangler viktualier til butikken. - Jeg går på markedet.
Må jeg? Fjerkræ, grøntsager, patéer, pølser?
- De er en helgen, hr. Honoré. - Vi har ikke fuldt hus til premieren.
Vil De have, at vi skal tvinge folk til at komme?
En omgang til alle!
Jeg giver en dram til alle, der ser "Cyrano" på Porte Saint-Martin i aften.
Et gratis måltid da, til alle, der bare ser første akt.
Hent kokken.
- I bedes blive og se stykket til ende. - Ja, hr. Marcel.
Og undlade at falde i søvn. Tag tøj på. Det er koldt udenfor.
- Kan vi ikke vente lidt? - Gratis "omgang" til ledsagerne.
Vent på mig, piger.
- Nogle er der dog kommet. - Ja, det er det gode selskab.
Vil du ikke tale med ham?
Er Coquelin på scenen, bliver det kun den ene gang.
Så kom der trods alt publikum i salen. Coquelin?
Coq?
Den er... Du er...
Jeg ser latterlig ud, ikke sandt? Du gode gud en fiasko, Maria.
- Du ser strålende ud, dit fæ. - Er det sandt?
Og det bliver en succes. Knægten har givet os et fremragende stykke.
- Du sagde... - Ellers lytter ingen til mig.
- Vi er altså enige om stykket? - Det spiller stadig om hundred år.
Kunstnere vil drømme om rollerne som Cyrano og Roxane.
- Alle vil kende Edmonds navn. - Og vi vil være glemt.
- Det er sandt. - Men i aften er det vores aften.
Ja, men hvad med i morgen?
Hvorfor bekymre sig om morgendagen?
For os skuespillere er der kun publikum, forestillingen, øjeblikket.
Vi er kunstnere udi at leve i nuet. Lad os vise dem det!
Tak, Maria.
På scenen, hr. Cyrano!
En fiasko. Én stor fiasko.
Ti minutter. Ti minutter til tæppet går.
- Alt vel? - Ja, ja.
"Han er det ypperligste væsen under... under solen."
- Hr. Jean. - Suzon?
- Hvad...? - Er jeg ikke Deres kone?
- Og er De ikke min mand? - Jo, i stykket.
De er anspændt. Har en kvinde ikke pligt til at få sin mand til at slappe af?
Vist har hun så. Og benægt ikke, at De er anspændt.
- Det er jeg nok, men... - Lad nu mig.
Hvad er det, De gør, Suzon? Du gode gud... Du gode gud!
For dælen!
Fem minutter.
Knæk og bræk, venner.
Jeg beklager den her redelighed, Coquelin.
Det skal nok gå. I værste fald ryger vi i spjældet.
- Ham, der spiller vicomte, er her ikke. - Det er ham i duellen.
På scenen!
- Er Jean klar? - Jeg er her.
Knæk og bræk, papa.
- Knæk og bræk, Jean. - Knæk og bræk, alle sammen!
- Vi skal have løst det med vicomten. - Ja, gør det.
- Knæk og bræk, hr. Rostand. - De øvede duellen med Coquelin, ikke?
Følg med. Kostumer!
Knæk og bræk, alle sammen.
- Er hr. Cyrano her ikke? Det var sært. - Hvorfor?
- Montfleury spiller. - Og?
Han hader Montfleury og har ham ofte hånet.
Sidst han ham helt forbød at spille i en måned. Montfleury spiller.
- Hvem er denne Cyrano? - Det ypperligste væsen under solen.
Han digter og duellerer.
Kurerer og komponerer. Og hans ydre imponerer.
Ved synet man si'r uvilkårligt: "Den tud er overdreven og ligner dårligt."
Man venter, at han ta'r den af. Men hr. Bergerac lader den sidde.
- De ler ikke. - Næsen vil få dem til det.
Pil så af. Pil af!
Eller sig mig, hvorfor De stirrer på min næse.
Finder De den sær?
Hænger den og dingler som en snabel?
Er den krum som næbbet på en grib, eller sidder der en vorte på dens tip?
- Lo de? - Snart, Edmond.
- De finder den måske lidt vel stor? - Nej, en lillebitte en af slagsen.
Hov, hov, nu sidder De i saksen. Min næse lille? Den er enorm.
Tiraden. Jeg må væk.
- Nu bliver det interessant. - Jeg går ud i korridoren.
Aggressivt: Havde jeg sådan en næse, lod jeg den omgående amputere.
Beskrivende: Den næse er en tinde, en klippe, et forbjerg.
Nej, ikke et forbjerg, en halvø.
Elskværdigt: Holder De så meget af fuglene små, at De giver dem et bræt -
- at sætte kløerne på?
Pedantisk: Kun Aristofanes' væsen kaldet Hippocampelephantocamelos -
- kan være udrustet med sådan en kødklods.
Første bifald.
Det er ikke noget bifald. De fører blot hænderne sammen.
- Han har dem. - Militært...
Tag sigte mod kavaleriet!
Vil du virkelig sidde i korridoren under forestillingen?
Det kunne De have sagt, hvis De besad lidt dannelse og vid.
Men af vid, De beklagelige pjalt, besidder De ikke en flig -
- alt i alt har De af bogstaver kun tre lært, nemlig: D-U-M.
Nu fører de hænderne meget hårdt sammen.
Edmond, jeg er ved at miste stemmen.
- Spar på den. - Hvordan?
De kunne jo prøve at tie stille.
Jeg parerer den klinge, der til mig var adresseret.
Åbner linjen, som De måske kan se, -
- men sidst i verset sætter jeg en touché.
Bed nu om Deres syndsforladelse. Jeg ta'r et skridt, er en vinder in spe.
Slutvers:
Jeg hugger, jeg finter, og som De ve'...
... sidst i verset sætter jeg en touché.
Dét er ikke set før.
- Kommer du efter dit gratis måltid? - De skal komme hen på teatret.
Det her må De se.
Tre minutter! Tre minutter til anden akt.
- Smuk død, Lucien. - Med hensyn til psykologien i det...
- Edmond! - Hvad nu, Maria?
Hvorfor siger jeg intet i første akt? Alle ler af Coquelin, og jeg sidder dér.
Tror De ikke, en kvinde husker godt nok?
- For nylig ville De jo stoppe. - Vær De glad for, at jeg kom tilbage.
Hvad ville De have gjort, hvis...?
Roxane er død i første akt.
- Hun trækker vejret. - Hent lugtesalt.
- Vi får hende ikke til at spille. - Anden akt starter nu.
Skal vi hente hende op eller ej?
- Kender De rollen? Er der et kostume? - Der er to.
På scenen om ti minutter.
Christian de Neuvillette.
- Kan De virkelig rollen? - Ja, bortset fra femte akt.
- Hvabehar? - Tæppet er gået.
"Sidst i verset sætter jeg en touché." Den er go'. "Sidst i verset..."
- Hvad er klokken, Ragueneau? - Fem over seks. Åh, hvilken bedrift.
Hvad er der med Deres hånd?
Det er blot en rift.
Har De været i fare?
Ingenlunde.
Jeg tror, De lyver.
Vibrerede min næse? Så var det vist en kæmpeløgn.
Jeg venter nogen her, hvis fuglen ej er fløj'n.
Lad os i fred.
- Kan De lide vandbakkelser? - Ih ja.
Jeg har aldrig spillet skuespil.
- Sig, at det nok skal gå. - Det skal nok gå.
- Kys mig. - Hvem af os?
- Kom. - Jeg dør!
Hvilket velsignet øjeblik -
- hvor uro for vished må vige, da De kommer til mig for at sige...
For at sige...?
Lad...
Lad mig takke Dem først.
Den slyngel, den laps, som det Dem i går så tappert lykkedes at knægte -
- ham havde en, som mig efterstræber, besluttet, at jeg skulle ægte.
Et skalkeskjul!
Da har jeg kæmpet, o min gud, -
- for Deres smukke øjne og ej min stygge tud.
- Det går. - Ja, det går.
Men se nu dér.
- Ikke så højt. Vi spiller. - Maria gør ikke. Hvor er Maria?
Maria? Hun...
På scenen med sminke og paryk. Kan De ikke høre hende?
Med skrammede hænder fra at klatre i træer.
- Hvem ellers? - Hvis det ikke er Maria...
- Det er for sent at trække Dem. - Vi går glip af balkonscenen.
Kan De finde op til Deres loge?
Sikke et bifald inde på Porte Saint-Martin-teatret.
Det er "Cyrano". Slutningen på tredje akt. Min kære digter!
- Vi starter, så jeg når femte akt. - De andre er ikke klar.
- Jeg er klar. Lad os starte. - Deres hår er ikke sat.
Bravo, Jean. Rigtig godt.
- Hvordan var balkonscenen? - Pragtfuld.
Fortræffeligt, Léo.
Der er et kvarter, til De skal på scenen igen.
Lucien, læs femte akt med hende. De viger ikke fra hendes side.
To akter mere, Léo.
Jeg vil elskes for min egen skyld eller slet ikke.
- Tal med hende, og lad hende vælge. - Det bliver dig.
Det håber jeg. Roxane? Cyrano har noget at fortælle Dem.
Det er intet. De ved, hvor alvorligt han tager alting.
- Han tvivlede på det, jeg sagde. - Det var jo sandt.
- Jeg ville elske ham, om han så... - Sig det bare. Om han så var grim?
Om han så var grim. Skud?
- Hæslig? Vanskabt? - Ja.
- Lemmen! Maria! - Lad mig.
Du er jo lige død.
Le Bret!
Kan det mon tænkes, at lykken smiler til mig?
- Hør her, Roxane... - Cyrano!
- Hvad er der med Dem? - Det er forbi.
Det er forbi. Nu må jeg tie.
O, min Coquelin...
- Hvad er der? Men de mænd dér... - Bryd Dem ikke om dem.
- Det er forbi. - Christian!
- Faldet for fjendens første skud. - Nu kommer de. Til våben!
- Træd an! - Gør lunterne klar!
- Roxane. - Det er stadig dig, hun elsker.
- Et brev til mig. - Mit brev.
Fyr!
Tak, kære. Farvel.
- På gensyn, Juliette. - De bliver kaldt ud igen.
- De er ikke omklædt. - Åh, hold op!
Om forladelse.
Er denne plads ledig?
- Hvor langt er vi? - Sidste akt.
Glimrende.
Ja, det er mig. Sarah Bernhardt. Og?
- De træder på min fod. - Om forladelse.
For silde for første gang i fjorten år.
Ja, jeg dirrer af harme. Jeg blev opholdt.
- Af? - En ubetimelig visit.
- Nogle trættende herrer? - En trættende dame, kusine.
- Afviste De hende? - Ja, jeg sagde:
"Jeg har en aftale, har De nok forstået. Kom tilbage, når en time er gået."
Desværre må damen forgæves gå, thi De kan først gå, når mørket falder på.
Måske en kende før.
Er han besvimet?
- Cyrano? - Hvad? Nej, det er ingenting.
- Det er såret fra Arras, som... - Stakkels ven.
Det er ingenting. Det går over. Se bare, det er gået over.
Vi går alle rundt med vore sår. Mit plager mig, som var det i går.
Hans brev? Nævnte De ikke, at De ville lade mig læse det en dag?
- Vil De læse hans brev? - Ja. I dag vil jeg gerne.
- Værsgo. - Må jeg åbne det?
Åbn det, og læs det.
- "Farvel, Roxane. Jeg skal dø." - De læser højt.
"Før aften forlader jeg denne jord tung af elskov, der ikke blev til ord."
- Som De læser smukt. - "Jeg må råbe Dem et højt farvel!"
- De læser det... - "Min kære. Min skat."
- ... med en stemme... - "Min elskede."
- Jeg kender den, kan jeg fornemme. - "Mit hjerte er hos Dem hvert sekund."
"Jeg vil helt frem til min sidste stund elske Dem ganske betingelsesløst."
Hvordan kan De læse i halvmørke?
I fjorten år har han nu spillet den rolle -
- som gammel ven, der kæk mig underholde.
- Det var Dem. - Nej.
- De elskede mig. - Nej, kære. Jeg elskede Dem ej.
Hvorfor så bryde den ædle tavshed i dag?
Hvorfor?
Jeg var vis på, han var her. Det vil koste ham livet, at han stod op.
"Lørdag den 26. sidst på dagen -
- døde hr. Bergerac, man havde ham slagen."
De skal ikke støtte mig.
Det skal ingen anden end træet.
Filosof, fysiker, versesmed, duellant -
- komponist, luftrejsende, var jeg vel, mester i at replicere med bid.
Og elsker, men uden større held.
"Her hviler Hercule Savinien de Cyrano de Bergerac -
- som kunne alt og alligevel ikke blev til et hak."
Med noget drager jeg dog herfra.
Uden folder, uden ridser i glasuren med mig herfra, jeg har...
Ja, hvad?
Bravuren.
En succes!
Hvad sagde jeg?
- Tak, Coquelin! - Mig en fornøjelse.
Jeanne, skynd Dem at hente Maria op.
Edmond! Min kære digter!
- Edmond, det var... Det var... - Det var...?
Ja, det var det. Og mere til.
- Coquelin. - Hør her, Jules.
Sådan er loven. Du har ikke lov til at spille på noget andet teater -
- medmindre du spiller Cyrano.
- Så spiller jeg den rolle til min død. - Fremkaldelse!
Hr. Rostand, lad mig se Deres næste stykke.
Tak, hr. Men ellers tak.
Kom.
- Er forestillingen startet? - Den er slut, frue.
- Bravo, Maria. Sikke et talent. - Tak.
- En succes! - De var pragtfuld, Maria.
Fremkaldelse!
Jeg tager hatten af for Dem. De er en hædersmand.
Og De ved, hvad De taler om.
Jeanne, De har så yndefuld en gang...
Har jeg ikke også fortjent et kys, husbond?
- Maria! - Maria!
Fremkaldelse! Tilbage!
- De kalder på Dem. - Nej, på Dem.
Mig? Jeg er blot et friskt pust.
Jeg rejser. Jeg skal sy kostumer i Méliès.
- Hvem ved, om jeg får en rolle der. - Bliv.
Bare rolig. Frøken Legault bliver en skøn Roxane.
- I Deres stykker står jeg i kulissen. - Nej, på scenen i alle mine heltinder.
- Fjorten fremkaldelser! - Det er Dem, publikum vil se. Tak.
Tak for alt. For Deres venlighed og tålmodighed.
Og fordi De lod mig røre ved stjernerne i aften.
- Sig det igen. - Tak. Tak, fordi De skrev "Cyrano".
Edmond.
Det var bare tak og farvel, min egen.
- Jeg forstår hende. Jeg græd og græd. - Om forladelse.
Af lykke. Hvilken lykke at elske en mand og hans elskerinde.
Hæderen, min ven. Gå ind, og lad dig kysse af den.
- Hellere af dig, Rose. - Gå. De kalder på dig.
Hvordan være jaloux som hustru til ham, der har skrevet mesterværket?
- Det er mig, han sover hos i nat. - Ja, og alle de andre nætter.
Femten fremkaldelser!
Gå ud og buk for dem, min egen digter.
Vi skriver den 27. december 1897.
Efter fyrre fremkaldelser lader man tæppet blive oppe.
Skuespillerne bliver båret gennem Paris' gader.
Om tre dage vil Edmond Rostand modtage Æreslegionen.
I næste århundrede bliver "Cyrano" opført over 20.000 gange -
- og bliver således fransk teaters største succes.
Men lige nu skriver vi den 27. december 1897 i Paris -
- og skuespillerne bukker for publikum.
Med værdighed min hat jeg kaster fra mig -
- og stolt jeg lader kappen fare samme vej.
Jeg griber klingen -
- ser min chance og snurrer rundt med elegance.
Men sidst i verset, skal De vide...
De har en næse... en næse, der er meget stor.
Slet og ret? Det er lidt vel kort, unge mand.
Aggressivt for eksempel:
Havde jeg en sådan næse, lod jeg den omgående amputere.
Elskværdigt: Holder De så meget af fuglene små -
- at De giver dem et bræt at sætte kløerne på?
Hvad er det i grunden? En forsikring... kan man sige.
Et løfte, måske snarere. En indrømmelse, der bliver befæstet.
Det er ny tale.
Der kommer en stund, og ve den, som ikke griber den -
- hvor man gribes af så ædel kærlighed, at den ikke tåler smukke ord.
Pedantisk: Kun Aristofanes' væsen kaldet Hippocampelephantocamelos -
- kan være udrustet med sådan en kødklods.
Emfatisk: Intet andet, majestætiske næse -
- kan dig forkøle, end når mistralen blæse.
Det er en klippe! En tinde! Et forbjerg! En halvø!
Troskyldigt: Hvornår skal vi besøge det monument?
Militært: Tag sigte mod kavaleriet!
Praktisk: Hvad De end sætter Dem for, har De sikkert næse for'ed.
Og endelig parodisk i Pyramus' stil: Den næse har i nogen grad -
- brudt harmonien i sin mesters fjæs. Se, han rødmer, den falske rad!
Danske tekster: Lisbeth Beierholm Oneliner